Memphis, Tennessee. Den afdøde Elvis Presleys hjemby.
For første gang beretter Elvis nærmeste venner, Memphismafiaen-
- deres egen følelsesladede historie om Elvis sidste timer på jorden.
Jeg vendte ham om og jeg vidste at han var død. Jeg vidste det bare.
Mange gange når jeg lytter til en Elvis-melodi, begynder jeg at græde.
Elvis tog stoffer fordi han kunne lide det.
Alle tror han forsøgte at flygte fra noget.
Men han elskede det.
Jeg bliver vred, både på dem, som bidrog til det og på Elvis.
Han var klog. Han vidste hvad han gjorde men han fornægtede det.
Jeg truede lægen. Jeg sagde at hvis jeg ser ham i den tilstand igen-
- så gør jeg noget dumt.
Oberst Parker kom hen til mig, så mig lige i øjnene og sagde:
"Det eneste, som betyder noget er at han står på scenen i aften."
"Lntet andet betyder noget. Intet!"
Sun Studios i Memphis. Det var her rock 'n' rollen fødtes for 50 år siden.
Og det var her legenden Elvis Presley skabtes.
Under sin fantastiske karriere tog Elvis verden med storm.
Det begyndte i 1954 med hans første hit, "That's All Right Mama".
Elvis var meget sky og tilbageholdende.
Han syntes ikke om at være blandt fremmede. Han stolede ikke på dem.
Han stolede på os. Vi var en trøst for ham.
Han kunne være den han ville med os. Han kunne være sig selv.
Hvis der fandtes en virkelig Elvis, så var det når han var med os.
Elvis havde ikke let ved at venner. Han brød sig ikke om det.
Med os behøvede han ikke gøre det. Vi kunne være os selv. Også Elvis.
15.00. Torsdag 15. august, 1977.
Elvis forbereder sig på årets anden slidsomme turné.
Elvis veninde, Ginger Alden, ville ikke følge med ham på turnéen.
Hun var kun 21 og ikke klar til at gå med på alle hans krav, hvilket han-
- var vant til, under sit mislykkede ægteskab med Priscilla.
"Memphismafiaen" havde altid forsynet ham med føjelige piger.
Har man penge og udseende så dukker de op.
Det går stærkt og man må konstant luge ud i dem.
Man må luge egernene fra lammene. Egern giver mange flere-
- problemer end lam.
Ikke fordi de spiser mange nødder. Problemet er at de er bindegale.
Han var så karismatisk at de droges til ham som natsværmere til lys.
Jeg må fortælle noget sjovt.
Det var en lørdag aften, på det tidspunkt var vi bare en syv stykker.
Fredag og lørdag aften plejede Elvis at slippe alle de piger ind, -
- som stod ved portene.
En aften talte jeg for skyld hvor mange kvinder, der var der.
Vi var syv fyre og 152 kvinder. Jeg overdriver ikke.
Jeg troede jeg var i himlen. Hvad kan man sige?
Det var spændende hele tiden.
Jeg tænkte: "Hvis det her er en drøm, så vil jeg aldrig vågne."
Det havde sine sider, men i det store hele var det en meget spændende tid.
Elvis ledte konstant efter noget nyt at lave-
- og man vidste aldrig hvad han kunne finde på.
Utroligt som de hele tiden skreg så man ikke kunne høre noget.
Han kunne jo synge en sang uden at nogen hørte hvad han sagde.
Det var et hårdt liv og det stoppede aldrig.
Elvis havde en stor tiltrækningskraft. Både psykisk og fysisk.
Han må være den flotteste mand jeg nogensinde har set.
Han havde en sådan karisma og tiltrækningskraft.
Folk kalder det "sydens charme". Han havde det til overmål.
20.00. Torsdag 15. august, 1977.
Elvis er ude efter receptpligtig medicin.
Med ham er Ginger, Billy Smith og Billys hustru, Jo.
I filmårene var det stofferne, der styrede.
Sovepiller og opkvikkere.
Jeg kunne ikke tage piller hver dag. Ikke for at være en duksedreng-
- men jeg vidste hvad de gjorde ved mig.
Jeg blev tør i munden og var høj hele dagen.
Jeg ville ikke, men jeg var nødt til det.
Han kunne blive oppe til 03.00 og så stod vi op igen ved 05.00-
- for at tage ud til indspilningen.
Jeg måtte simpelthen lære at sove når han sov.
Os, som var sammen med Elvis var høje hele tiden.
Vi lagde os ikke før 02.00 og det bliver trættende efter et stykke tid-
- så vi tog lidt amfetamin for at holde os vågne næste dag.
Så kunne vi ikke sove fordi vi var høje og så måtte vi tage sovepiller.
Det stod på i et godt stykke tid. Vi levede hårdt, men vi var unge-
- og vi klarede det.
Men der var allerede advarselstegn om hvad overdrevet-
- narkotikabrug ville føre til.
En gang kørte vi så hårdt på at Elvis fik næseblod. Vi tog til lægen, -
- som sagde at vi behøvede hvile eftersom hans modstandskraft var lav.
Så vi måtte slappe af i nogen dage.
Elvis gik til yderligheder med alt. Han havde en enorm appetit på-
- mad, sex, stoffer og rock 'n' roll.
Han begyndte at søge efter sjælelig fred på samme entusiastiske måde.
Larry Geller var Elvis personlige frisør og åndelige guru.
Han havde altid smukt hår. Han havde jo alt, også smukt hår.
Det var faktisk fint og manglede fylde, men det var smukt.
Jeg var ved at spraye og sætte håret og spurgte hvad han syntes.
"Fint", sagde han og så drejede han rundt på stolen og så på mig.
"Jeg vil spørge dig om noget. Håret ser fint ud, men jeg er mere"-
- intresseret i hvem du egentlig er og hvad du laver, Larry."
Jeg tabte fatningen lidt. Han spurgte mig lige ud. Jeg sagde:
"Du ved at jeg arbejder med at style kendissers hår. Det er mit job."
"Men det, som er vigtigst for mig er søgningen efter sandheden."
"At finde meningen med livet."
"Du er verdens største stjerne. Det her lyder måske banalt."
"Nej, Larry, ikke spor banalt", sagde han.
"Du aner ikke hvor meget jeg har brug for at høre hvad du har at fortælle."
"Bare fortsæt." Og det gjorde jeg.
"Selv-realiserings-parken", som ligger nær havet i Sydcalifornien-
- var et sted, som Elvis elskede at tage hen til.
De fleste, som boede der blev venner med Elvis.
Elvis elskede at forlade verden, spadsere i parken-
- og nyde stilheden.
Folk lod ham i fred. De genkendte ham men der er-
- ingen, som generer andre der.
Elvis gik ind i kapellet for at meditere eller tale med-
- nogle af munkene, som fortalte om forskellige oplevelser.
Vi plejede at gå rundt om søen. Elvis elskede parken.
Han sagde: "Hvordan kan jeg få en oplevelse? Jeg vil kende Gud."
Jeg sagde: "Når man vil have noget, forventer man at få det straks."
"Du må være tålmodig og opgive dit ego."
I sine senere år begav Elvis sig ud på hårde turnéer-
- som hans manager, oberst Tom Parker havde ordnet.
Han ville ikke lave to optrædener per aften, syv dage om ugen.
Det generede og nagede ham.
Jeg ringede til ham fra LA da vi skulle lave den sidste turné og sagde:
"Du må holde op. Til helvede med turnéen. Drop den."
Han sagde: "Lamar, jeg har regninger, som skal betales."
Det havde han ret i, men jeg sagde til ham at vi var nogen stykker, -
- som kunne tage med ham til Hawaii, så han kunne komme til kræfter igen.
Han sagde: "Det må vi tale om efter turnéen. Det lyder som en god idé."
Men sådan blev det ikke.
Hans plader solgte dårligt og hans eneste indkomst kom fra turnéerne.
Som godt 40 årig havde han heller ikke så mange fans.
Han var på grænsen til økonomisk kollaps. Han holdt sig flydende-
- takket være turnéerne, men 50% af indkomsterne gik til Tom Parker.
Obersten stod også overfor personlig konkurs.
Oberst Parker var nok en af de mest fordærvede spillere jeg har mødt.
I Nevada sagde de at hans penge ikke var noget værd.
Han spillede roulette og satsede på alle numre.
Han spillede "bet the horn" ved terningbordet.
En aften havde jeg vundet næsten 60.000 dollar.
Jeg var ved terningbordet og han kom og satsede alle mine penge-
- på "Pass", nej det var på "Don't Pass"-
- og jeg fik en syver og tabte alt i et kast.
Jeg ville kaste op, men kunne ikke.
Herregud, jeg har arbejdet røven ud af bukserne her.
"Hvad startede du med", sagde han. "2000", sagde jeg.
Han gav mig 2000 dollar og sagde at vi var kvit. Herregud!
Men han havde jo ret. Jeg havde ikke mistet mine 2000 dollar.
Vi har alle vore små særheder. Hans var spil.
Jeg elskede ham virkelig men han var ikke god til at spille.
Han gik hen til rouletten og satsede fem jetoner her, -
- to der og tolv på andre felter.
Det, der faldt ud af hænderne på ham, satsede han.
Når han vandt, tjente han ikke på det da han satsede mere-
- end man kunne vinde.
En aften i 1970 stod vi ved terningbordet og han kom ind-
- og bad mig blive sammen med ham.
Jeg sagde at jeg skulle op ovenpå men han bad mig blive.
På halvanden time havde han tabt mere end 1,25 millioner dollar.
En aften da jeg lige forladt Elvis og kom ned til kasinoet, så jeg-
- en stor gruppe, som stod og så på en, som spillede.
Jeg gik derhen og der sad oberst Parker selv ved bordet med stakke-
- af jetoner og spillede det værste spil af alle - Lykkehjulet.
Der er elendige odds på det. Det er bedre med terninger eller blackjack.
Han så mig i folkeforsamlingen og bad mig komme og sætte mig.
Det gik ikke godt for ham og han havde brug for held.
Jeg satte mig ned men følte mig virkelig dårligt tilpas.
Efter en tid ønskede jeg held og lykke og sagde at jeg havde-
- Iovet Elvis at være hurtigt tilbage.
Så jeg gik. Obersten sad der time efter time, til fem om morgenen.
Han tabte 1,5 millioner dollar den aften.
Elvis skulle straks ud på sin sidste turné, som begyndte den 17. august.
Han var tvunget til at optræde for at holde sig flydende økonomisk-
- og det var vigtigt for Tom Parker at få penge til sin spillegæld.
Elvis var blevet oberstens pengemaskine.
Vi var på turné i Louisville, Kentucky, fire måneder inden Elvis gik bort.
Elvis havde det skidt. Han havde feber, han havde kvalme-
- han følte sig influenzaagtig og kunne ikke sove.
Han havde det meget, meget skidt.
Det var sent på eftermiddagen og Elvis læge, dr Nick, som rejste med os-
- var i soveværelset med Elvis.
Jeg var udenfor og så TV. Pludselig bankede nogen på døren-
- hvilket var meget usædvanligt da vi ejede hele etagen.
Der var adgang forbudt. Vi havde vagter ved elevatorerne-
- og alt var afspærret, så hvem kunne mon banke på døren?
Jeg gik hen og så gennem dørspionen og der stod oberst Parker, -
- som aldrig besøgte Elvis når han var på turné.
Jeg åbnede døren og han sagde: "Hvor er han?"
"I soveværelse. Jeg siger at du er her", sagde jeg.
"Nej, jeg går selv derind", sagde han, og gik forbi mig.
Han åbnede døren og det her er hvad jeg så:
Dr Nick sad og holdt Elvis hoved.
Elvis lå i sengen halvt bevidstløs og jamrede sig.
Han var så i så dårlig forfatning at dr Nick stak hans hoved ned-
- i en spand med isvand for at han skulle genvinde bevidstheden.
Døren blev lukket og jeg tænkte at det her var godt.
Det er godt at Parker får at se hvad, der foregår her.
At han får at se hvad, der sker og hvor dårligt Elvis har det.
Han må gøre noget ved det. Han kan ikke lade det foregå, det er inhumant.
90 sekunder senere åbnedes døren og oberst Parker går hen til mig.
Han så mig lige i øjnene og sagde:
"Det eneste som betyder noget er at han står på scenen i aften."
"Lntet andet betyder noget. Intet!"
Jeg vil leve op til mit rygte som sympatisk fyr. Her har I det...
Hektiske turnéer og voksende økonomiske og fysiske problemer-
- bevirkede at Elvis og hans "mafia" blev isolerede fra virkeligheden.
Vi var isolerede fra verden udenfor. Vi vidste ikke hvad, der foregik.
Vi læste sjældent aviser. Vi så meget sport og-
- TV-programmer, men ikke nyhederne.
Vi var meget gemt væk for hvad, der foregik udenfor.
Vi levede i en isoleret verden inden for vores egen gruppe.
Nogen sagde at Elvis aldrig forlod soveværelset og det stemte.
Han tog fra sit flys soveværelse til et hotelsoveværelse-
- til sit soveværelse på Graceland.
Til tider, når han var i det humør, gik han ind i sit soveværelse og-
- blev der en eller et par uger uden at man så skyggen af ham.
Men det var bare et par uger. Nu var der tale om måneder.
22.00. 15. august, 1977
De samledes i Memphis inden turnéen, som aldrig skulle være.
I midten af 70erne var Elvis stofmisbrug blevet livstruende.
1975 var det jeg set lidt af året forinden, blevet værre.
Jeg var meget urolig for hans helbred.
Det var ikke som før, da han tog opkvikkere og sovepiller.
Det var da han begyndte at eksperimentere med downere-
- at vi begyndte blive nervøse.
Downere var sådan noget som demerol. Smertestillende midler.
Noget, som gør at man kommer ned og ligesom bare flyder.
Meget er syntetisk og det er fem gange stærkere end ren morfin.
Noget, som cancerpatienter, som ikke kan klare smerterne, får.
I hans tankeverden var de ikke illegale stoffer, de var jo receptpligtige.
Lægerne udskriver dem til ham og han misbruger dem-
- men de er ikke illegale, i hans tankeverden.
Elvis ringede til mig og bad om hjælp. "Hvad er der", sagde jeg?
"Jeg ligger på gulvet og kan ikke komme ikke op. Her er ikke nogen".
Jeg løb ned og sprang ind i en bil, hvilken ved jeg ikke-
- og så kørte jeg hen til lægen og der var Elvis.
Han var en stolt mand, selv overfor os og det gjorde mig-
- fortvivlet at se ham der på gulvet.
Vi løftede ham op og lagde ham i sengen. Hans ben fungerede ikke.
Jeg var såret og vred.
Jeg gik ned og ventede på lægen og spurgte: "Hvad fanden sker der?"
Jeg fortalte hvad jeg lige havde været med til og han sagde at han-
- var på væskediæt og at de ikke gav ham nogen medicin.
Jeg truede lægen. Jeg sagde at hvis jeg ser ham i den tilstand igen-
- så gør jeg noget dumt.
Jeg gik derop og der sidder Elvis og tramper løs på en motionscykel.
Han havde ligget i sengen i fire uger. Han vidste ikke hvad, der skete.
Han vidste ikke at jeg havde talt med lægen.
"Når du får din lægeeksamen må du fortælle lægerne hvad de skal gøre."
Han var rasende.
Elvis tog stoffer fordi at han kunne lide det.
Alle tror at han udviklede en slags overlegenhed-
- og havnede i en situation hvor han forsøgte at flygte fra alt.
Men han elskede det. Han elskede stoffer.
Jeg sagde at han ikke behøvede det og han svarede: "Jeg behøver det."
Når nogen har en sådan indstilling er det umuligt at stoppe.
Man vil gøre det og dermed basta.
Det går ikke, løbet er kørt.
Alle var enige om at stofferne og helbredsproblemerne-
- havde forandret Elvis både psykisk og fysisk.
Hvilket til stor del beroede på diæten.
Elvis havde spist typisk stegt og friturestegt "sydstatsmad" hele livet.
En kost, som bestemt ikke bidrager til godt helbred.
Han åd stegt bacon, kartoffelmos, sovs og, tro det eller ej, surkål.
Han blandede det og elskede det.
Elvis åd til han blev træt af det og så holdt han op med at spise.
I Elvis sidste år, begyndte han at spise kartoffelmos-
- surkål, tomat og bacon igen.
"Ved du hvad du har i gang", spurgte jeg.
"Det har jeg ikke tænkt på", sagde han.
Elvis havde mange fysiske problemer, som var meget opslidende.
Han havde grøn stær, han havde højt blodtryk.
Hver aften, efter hver optræden, steg hans blodtryk til 180 eller 200.
Det bliver en kolossal belastning for hjertet.
Elvis havde store problemer med maven.
Du aner ikke hvilke problemer det medførte.
Hans blodsukker var for højt. Han begyndte få blå mærker på benene.
En aften faldt han ned af trappen bag scenen og forstuvede ankelen.
Efter det fik han meget svært ved at bevæge sig på scenen.
Midnat. 15. august, 1977.
De vidste at Elvis var syg, men troede ikke at noget alvorligt-
- kunne ske ham.
Den 15 august fløj jeg fra Los Angeles for at tage på turné.
Dagen efter skulle vi til Portland. Vi sad og talte i køkkenet.
Elvis var en ovenpå med sin veninde, Ginger Alden.
Billy Smith og hans hustru var der, men de tog af sted.
Vi spiste middag og talte om hvad vi skulle lave næste dag.
Jeg ringede op til Elvis og spurgte om der var noget vi skulle gøre.
Alt var fint, han virkede til at have det godt.
Ved tre- eller firetiden ringede han til mig og spurgte om jeg og Jo-
- ville komme og spille squash med ham og Ginger.
"Gerne", sagde jeg. Så vi mødtes der ved halv femtiden.
Først spillede Jo og Ginger, bagefter Elvis og Ginger, bagefter jeg og Jo-
- og bagefter jeg og Elvis.
Da det var blevet vores tur var det ikke en squashmatch længere.
Nok fik vi motion men vi forsøgte bare ramme hinanden med bolden.
Han slog så hårdt at han missede og ramte sig selv på skinnebenet.
Matchen var slut. Han sagde at det gjorde ondt.
Jeg løftede buksebenet og så at det ikke blødte.
Så blev han trist.
Han gik hen til pianoet og spillede nogen sange for Ginger og os.
Det stod på i femten eller tyve minutter.
Fortabt i musikken, var det som om Elvis var 21 igen.
Så tog vi tilbage til Graceland hvor jeg vaskede og tørrede hans hår.
Han sagde at han ville forsøge at gøre det til den bedste turné nogensinde.
"Jeg tror jeg vil ligge mig lidt", sagde han.
Jeg sagde at jeg var i huset hvis han manglede noget.
Jeg antog at han ville ligge sig.
Hans humørsvingninger forekom oftere nu.
Elvis Presley var en glad og positiv person. Det var en anledning-
- til at man ville være sammen med ham, for det var han virkelig.
Det var uhyggeligt at se hvordan humørsvingningerne kom oftere.
Det var rigtigt uhyggeligt. Jeg brød mig slet ikke om det.
Jeg mener at Elvis begyndte at miste grebet efter TV-koncerten-
- som vistes til 1, 5 milliarder mennesker.
Da begyndte det langsomt at skride. Det gik ikke op og ned-
- men skred langsomt.
Jeg forsøgte at ikke lade hans humør påvirke mit humør.
Hvis jeg gjorde det, endte vi begge i afgrunden
Så når jeg mente at han var nede forsøgte jeg være oppe-
- og når han var oppe, var jeg det også.
Jeg var i samklang med ham. Men det var svært.
Man havde lyst til at sige til ham om at tage sig sammen-
- og komme væk fra stofferne.
"Brug dem ikke. Du behøver dem ikke."
Men intet jeg sagde, påvirkede ham.
"Du skylder ikke nogen noget." Jeg mente det virkelig.
"Drengene vil forstå hvis du kvitter dem."
"Og hvis de ikke gør det så var de aldrig dine venner."
"Tag en pause." Han så på mig og sagde:
"Det går ikke. Jeg står i gæld til så mange."
Vi levede hårdt, mens han var her på jorden.
Det er som den der sang, "he did it his way".
Jeg ønsker at han gjorde det på vor måde, men han gjorde det på sin.
Når vi talte med ham, så var han enig og sagde at han ville-
- ændre sit liv når han var klar til det og vi håbede på det.
Vores sidste ferie, i marts 1977, gik til Hawaii og det var rigtigt godt.
Han var i strålende humør og havde det sjovt på stranden.
Han var overvægtig men smilede. Det føltes som en god mulighed.
Han holdt sig clean i cirka en måned, men pludselig faldt han tilbage igen.
På Graceland stod Elvis nu overfor det slid som flere optrædener betød.
Ingen af vennerne meste at det var godt. Elvis helbred blev dårligere.
Når Elvis gik op på scenen forsøgte han at lave-
- den bedste optræden han kunne.
Men sagen var at der ikke var noget tilbage.
Situationen åd ham op og lyset blev svagere.
Det her er smertefuldt for mig.
Elvis var helt utrolig på scenen.
Den, som ikke har set Elvis live har misset 1900-tallets største artist.
1900-tallets største stjerne.
Da jeg så ham blev jeg bedrøvet for jeg vidste at noget var galt.
Jeg så det i hans øjne og tænkte, det her klarer han ikke i fem år til.
Vi blev meget frustrerede men vi kunne ikke gøre noget.
Han var 42 år og man kunne ikke tvinge ham til at gøre noget.
Folk spørger hvorfor vi ikke fik ham tvangsindlagt men det var ikke gået.
Hverken jeg eller sågar hans far kunne tvangsindlægge ham.
Ens hænder er bundet.
Jeg holdt ikke igen de sidste år. Jeg sagde hvad jeg mente.
Men når jeg ser tilbage så ser jeg at det ikke gjorde nogen nytte.
Det er det, som er mest smertefuldt.
06.00. 16. august, 1977.
Elvis var rastløs. Han gik ud på badeværelset for at læse.
14.00. 16. august, 1977.
Ginger gik ud på badeværelset for at se om Elvis var okay.
Jeg tog ud til huset ved tolvtiden næste dag.
Ved totiden ringer telefonen og en af tjenestepigerne svarer.
Det er Ginger, som beder mig komme op for Elvis er besvimet.
Jeg løber op og gik ind i badeværelset-
- og der er Elvis faldet om og ligger på gulvet.
Jeg vender ham om og jeg vidste at han var død.
Jeg vidste det bare, men håbede at jeg tog fejl.
Jeg løftede telefonen og sagde vi behøvede en ambulance-
- til Elvis Presleys hus men jeg sagde ikke hvem det var.
Jeg kunne ikke bruge mund-til-mundmetoden-
- da Elvis mund var lukket.
Det går rygter om at jeg gjorde det, men det er noget nogen har fundet på.
Jeg forsøgte med hjertemassage og det føltes som det tog en evighed.
Der kom en masse mennesker og det var fuldstændig kaos.
Til sidst kom ambulancen. Det føltes som en evighed-
- men det tog cirka 20 minutter.
Vi fik ham ind i ambulancen på en båre.
Jeg hoppede ind bag i ambulancen og vi talte med ham-
- hele vejen til hospitalet og vi kom hurtigt derhen.
Da vi nåede hospitalet førte de ham ind på skadestuen.
Efter ca. 30 minutter kom lægen og sagde at Elvis var sovet ind.
Elvis er borte.
Vi begyndte at græde og holde om hinanden.
Det var naturligvis meget følelsesladet.
Vi var stadig i chok. Vi troede ikke at det kunne ske.
Jeg tog til Graceland og kørte ind gennem portene.
Elvis onkel spurgte om jeg havde hørt hvad, der var sket.
"Nej, hvad", sagde jeg. "Elvis er lige død", sagde han.
"Vent lidt. Hvad sagde du?" "Elvis er død."
Jeg så op mod Elvis soveværelse og jeg så på ham.
Det kan ikke forklares hvordan det føltes.
Cirka kvart i to ringede telefonen. Det var min kusine, Patsy.
Hun er Elvis og min kusine.
Hun ringede til mig og sagde: "Åh, Gud. Elvis er død."
"Hvad mener du", spurgte jeg. "Er han kommet på hospitalet?"
"Ja, de har kørt ham på hospitalet", sagde hun.
"Han har lagt på hospitalet før", sagde jeg. "Han klarer sig."
"Nej, han er død", sagde hun.
En PR-fyr fra hospitalet spurgte om jeg ville bekendtgøre-
- at Elvis ikke længere var hos os.
Jeg kunne ikke gøre det. Jeg bad PR-fyren om at gøre det.
Vi sad i bilen med radioen tændt da de spillede en Elvis-plade-
- og discjockeyen sagde: "Af den afdøde Elvis Presley."
Jeg gik bersærk. Det var første gang jeg indså at jeg aldrig-
- skulle møde Elvis Presley igen.
Jeg slog hånden så hårdt ind i en væg at den brækkede og måtte opereres.
Jeg har stadig ar efter det.
Obersten talte i telefon med Jo og sagde at hun skulle gøre dit og dat.
Han lagde på og jeg lænede min venstre arm mod TV-apparatet.
Ting og sager ætser sig virkelig fast i hukommelsen.
Han gik hen og stillede sig meget tæt på mig og sagde at jeg blev nødt til-
- at tage tilbage til Memphis, for Elvis var død.
Jeg så på ham og det ramte mig som en hammer.
Og jeg sagde til ham: "Så lykkedes det dig at tage livet af ham til sidst."
Han blev gal på mig og jeg sagde: "Du ved hvad jeg mener."
"Du gav ham ikke en chance. Du kørte bare på og på."
Han bad mig gå og jeg sagde:
"Ja, ellers kommer jeg nok til at slå dine tænder ud."
Da de kørte ham til huset dagen efter...
...så føltes det næsten som en lettelse da jeg så ham.
Jeg forstod at det var sandt. Man var tvunget til at acceptere det.
Inden kunne jeg bare tro at han var syg og lå på hospitalet.
Men når man ser det i virkeligheden, så må man acceptere det.
Jeg gik ind i huset og der stod nogen af gutterne og Lisa Marie-
- gik omkring og sagde: "Min far er død, min far er død."
Hans far, Vernon, sad i en stol. Jeg løb hen til ham-
- og faldt i hans arme.
Han sagde: "Hvad skal jeg gøre, hvad skal jeg gøre?"
"Larry, du må ordne Elvis hår. Du må tage hen til kapellet."
"Du ved hvordan han gerne ville se ud."
Mr Presley, jeg tager derhen", sagde jeg.
Jeg troede aldrig at han skulle dø.
Vi talte om det, men han var så stærk en person.
Han ville jo ændre sit liv.
Det var svært og til sidst ville vi ikke rigtigt tale om det.
Han havde så meget at give og så gik det sådan her.
Han faldt om på gulvet og døde ensom. Det er forfærdeligt.
Det er der jo ingen som vil...
Ingen vil jo dø.
Og slet ikke alene.
Det havde været godt hvis vi kunne havde været hos ham-
- men han faldt ganske enkelt om og døde.
Det er frygteligt.
Politiet tog mig til en murstensbygning som var meget kold og mørk.
Der var en lang korridor, som jeg gik igennem og alt jeg kunne høre-
- var mit hjerte, som slog.
Jeg standsede da jeg så hvad, der var inde i rummet.
Der var et bord og på det lå en krop med et lagen over.
Jeg gik ind i rummet og der lå Elvis.
Jeg stillede mig ved hans hoved og Charlie Hodge ved den anden side.
Det var nogen bedemænd i rummet-
- og der var stille i lang tid.
Jeg så på det smukke, pragtfulde ansigt.
Jeg skulle style hans hår og så kom næste chok.
Vi havde haft en turnépause i seks uger og hans hår-
- var vokset nogen centimeter.
Det var hvidt hår og jeg havde ikke mine farver med.
"Hvad skal jeg gøre nu", tænkte jeg. Der var en kvinde der-
- og heldigvis havde hun sin mascara med.
Den var gudskelov sort.
Så jeg brugte den lille mascarabørste til at farve hans hår.
Og det virkede. Det tog mig næsten en time bare at forberede håret.
Han lå nemlig horisontalt. Livet havde forladt kroppen.
Det var ikke noget der. Så det var svært at arbejde med det.
Ved et tilfælde da bedemændene sminkede hans hænder og-
- overkrop, trak de lagenet væk og Charlie skreg og spurgte-
- hvordan de kunne gøre det imod os.
Han havde ar efter obduktionen. De dækkede ham til igen.
Rygtet siger jo at Elvis lever, hvilket jeg virkelig ønsker var sandt.
Jeg har arbejdet med ham tusindvis af gange-
- og det var uden tvivl Elvis Presley.
Minderne begyndte at skylle ind over mig.
Minder fra første gang jeg mødte Elvis.
Han sagde at jeg måtte være udvalgt blandt millioner af individer.
Sager fra de sidste 14 år.
Det var helt utroligt. Så surrealistisk.
En overgang troede jeg at han sov og når som helst kunne åbne øjnene-
- og imitere inspektør Clouseau fra Den lyserøde panter-filmene.
Elvis kunne alle replikker.
Han ville vågne og sige: "Hvad fanden har I gang i?"
"Nu tager vi tilbage til Graceland."
Men jeg forstod det, der skete. Jeg vidste at det var Elvis lig-
- og at hans livskraft, hans sjæl ikke længere var i kroppen.
Vernon Presley, Joe Esposito, Jerry Schilling og nogen andre-
- gik op for at se Elvis en sidste gang inden begravelsen.
Vi tog hans ordensring af.
De begyndte at lukke låget på kisten.
Og lige inden de lukkede det, stak jeg hånden ind, -
- lagde den på hans pande og sagde farvel.
Jeg ville være den sidste til at røre ved ham.
Låget lukkedes og det var forbi.
Det var begravelsernes begravelse. Der skete underlige ting.
Vi anbragte kisten i rustvognen og da vi havde gjort det, -
- brækkede en gren af et træ og faldt til jorden-
- med et stort brag.
Det var ikke en stor gren, men stor nok.
Den virkede ikke til at være rådden men så grøn ud.
Det var Lemar, som sagde noget i stil med:
"Det var som pokker. Han er stadig i gang."
Så tog vi til mausoleet, hvor de stillede ham.
Der var et lille rundt vindue, som vendte mod øst eller vest.
Jeg tror at klokken var omkring fire om eftermiddagen og da solen-
- nåede vinduet så dannede skyggen fra de fire vinduessprosser-
- et fantastisk smukt kors på kisten.
Jeg fik gåsehud over hele kroppen.
Min bedste ven er død. Folk kan sige hvad de vil-
- men det er det største tab, som har ramt mig.
Man kan sige at han havde en fin karriere, men han er død.
Vi tog på en rigtig vild rejse med Elvis.
Det var en del af livet og det er ikke noget man bare-
- kan tænde eller slukke.
Det kommer over til tider. Til tider glædeligt, til tider sørgeligt.
Mange gange når jeg lytter til en Elvis-melodi, begynder jeg at græde.
Der går ikke en dag uden at jeg tænker på ham.
Jeg drømmer om ham.
En nat satte jeg mig ret op i sengen.
Jeg hørte Elvis sige: "Hej, Lemar." Jeg hørte hans røst-
- som om han stod lige ved siden af mig og jeg fik koldsved.
Min kone spurgte hvad, der var galt og jeg sagde han lige havde råbt til mig.
Jeg bliver stadig vred. Jeg blev ikke vred med det samme.
Jeg var for forvirret og frustreret over at jeg ikke kunne forhindre det.
Jeg bliver vred, både på dem, som bidrog til det og på Elvis.
Han var klog. Han vidste hvad han gjorde men han fornægtede det.
Han så måske ganske enkelt ikke nogen anden udvej.
Jeg nævnte det for hans fætter, Billy. Han sagde at året inden, da vi ikke-
- var der, da sagde han at han måske sommetider tog lidt for meget medicin.
Jeg var vred over hans død. Jeg mente ikke at han havde nogen ret til at dø.
Ikke i den alder. Han efterlod for meget ufærdigt.
Hvis nogen nogensinde har efterladt for meget ufærdigt, så er det Elvis.
Jeg ser tilbage på alt det sjov vi havde der. Alle festerne ved poolen.
Smilene, latteren og alt det sjove, som aldrig kommer tilbage.
Efter Elvis død forsøgte jeg at gøre alt det jeg ikke gjort med familien-
- mens jeg åd tabletter og var sammen med Elvis.
Jeg er ikke stolt over det men det var vores livsstil, -
- det var Elvis mentalitet.
Vi behøvede jo ikke gøre det, men det gjorde vi.
Det er et liv, som tilhører drengene og ikke deres koner.
Han udelukkede ofte konerne, men det er ikke nogen undskyldning for mig.
Hans indvirkning på mit liv har været utrolig stærk.
Ikke bare fordi jeg mødte ham og arbejdede for ham og at vi havde-
- det unikke forhold, som vi havde.
Hans død betød også meget.
Da han døde, tog jeg jo til kapellet for at ordne hans hår og jeg tænkte-
- for mig selv at jeg aldrig ville blive den samme og det har jeg ikke blevet.
Det er næsten som om min sjæl bristede.
Man kan lære at acceptere det, men man glemmer det aldrig.
De øjeblikke er forblevet hos mig og jeg er sikker på-
- at det vil de gøre til mit sidste åndedrag.
SLUT